ARNOŠT REISER

NARODIL SE V ROCE 1920 V PRAZE

STUDOVAL NA VYSOKÉ ŠKOLE CHEMICKO-TECHNOLOGICKÉ V PRAZE

OD ROKU 1947 PRACOVAL JAKO ASISTENT NA ÚSTAVU FYZIKÁLNÍ CHEMIE, KDE S EDUARDEM HÁLOU VYUČOVAL FYZIKÁLNÍ CHEMII

V ROCE 1960 EMIGROVAL S CELOU RODINOU DO ANGLIE

V LETECH 1960 AŽ 1982 PRACOVAL VE FIRMĚ KODAK, KDE VE FOTOCHEMICKÉ LABORATOŘI PRACOVAL NA VÝZKUMU MIKROLITOGRAFICKÝCH TECHNIK A SVĚTLOSTÁLOSTI BARVIV

OD ROKU 1982 BYL VEDOUCÍM INSTITUTE OF IMAGING SCIENCES NA POLYTECHNICKÉ UNIVERZITĚ V BROOKLYNU

OD ROKU 1989 STUDOVAL ZOBRAZOVACÍ TECHNIKY POUŽÍVANÉ DNES PŘI TISKOVÉ TECHNOLOGII COMPUTER-TO-PLATE

Předmluva

Trajektorie života autora této zprávy je nevšední. Jsou na ní četné stacionární body, minima, vzestupy, sedla, sestupy. Šťastné mládí v Masarykově demokracii, přervání cesty po vpádu nacistů, věznění a živoření za krutých podmínek. Porážka diktatur v Evropě i na Dálném východě a zázrak osvobození. Štěstí spojené s horlivým studiem a, běda, nový nástup diktatury v Československu. Po dvanácti letech, v roce 1960, se ukázalo, že nestoudnost policejního režimu je taková, že nezbývá než volit odchod s rodinou a s přáteli. Odchod riskantní a přece nevyhnutelný, odchod bolestný, o to bolestnější, že to byl nejen odchod z domova, ale i od zdárně se rozvíjejícího díla badatelského a od opravdu oslnivého díla učitele. Kurzy fyzikální chemie, které autor konal společně s Eduardem Hálou, byly jedinečné. Pro účastníky těchto kurzů jde o nezapomenutelnou součást jejich života. V době odchodu A. Reisera z Československa byl v tisku druhý díl vynikající učebnice fyzikální chemie autorů Eduarda Hály a Arnošta Reisera. Díky velikému úsilí E. Hály vyšel i druhý díl se jmény obou autorů (ač emigrant přestal pro zrůdnou moc existovat).

Život pokračoval v Anglii dvaceti lety práce u firmy Kodak. Znalosti a vlastnosti autora způsobily, že se výtečně zapojil do díla spjatého s rozmachem rodící se fyziky a chemie polovodičů, tranzistorů a integrovaných obvodů, to vše spjaté s fotofyzikou a fotochemií. Jedinečná kombinace toho, co se někdy pečlivě a nemoudře rozlišuje jako základní výzkum a aplikovaný výzkum: od vniknutí do mechanismu tajemně vyhlížejících reakcí až po děje spjaté s blednutím barev.

V roce 1981 se firma rozhodla drasticky zredukovat svou anglickou pobočku. Lákavou nabídku z Francie překonalo pozvání z Polytechnické univerzity v Brooklynu, N.Y. Výzkum tvorby obrazu se stával aktuální na vyspělých školách: vytvořením Institutu zobrazovacích nauk začala zanedlouho vrcholit jedinečná kariéra Dr. A. Reisera, jeho ústav si velice rychle vydobyl místo na slunci.

Kolaps reálného socialismu deset let před koncem dvacátého století učinil i z nás svobodné lidi. Styky s manželi Reiserovými přestaly být ilegální a rozmanité vzájemné kontakty dělají radost oběma stranám.

V čem spočívala veliká badatelská zdatnost a s čím souvisela mimořádná přednášková způsobilost autora? Domnívám se, že šlo o superpozici výrazných rysů jeho osobnosti. Jsem na rozpacích, v jakém pořadí ony rysy a způsobilosti zmínit. Vždy usiloval o opravdové vniknutí do témat a úkolů, vždy mu šlo o hluboké porozumění. Chtěl dokonale znát a umět. To se týkalo – mimo jiné – jeho vzdělání přírodovědce, jakož i jeho obecného vzdělání. Dobře to lze ilustrovat na jeho jazykových znalostech a na jeho vztahu k hudbě. A dále, ač fyzicky žádný Herkules, jeho duše byla nadmíru statečná a houževnatá, a to i ve chvílích nejtěžších. Jeho charakter představuje monokrystal z nejlepšího materiálu. Závěrem nemohu odolat pokušení a neocitovat doslova jednu větu ze závěru zprávy Arnošta Reisera:

„Naučil jsem se jednu věc – věda není obsažena jen ve vzorcích a rovnicích, ale potřebuje také být vyprávěna jako příběh. Pochopení přichází skrze jazyk a vhodné vyjádření myšlenek, které může posluchače dovést k jejich skutečnému pochopení, vyžaduje od učitele téměř básnický výkon.“

Tento závěr je v souladu s filozofií jazyka současných analytických filozofů.

Dejte se do četby, máte se na co těšit!

Rudolf Zahradník

Jaro 2010

Život s vědou
1939-2009

Poté, co jsem popsal životní příběh naší rodiny před druhou světovou válkou a v jejím průběhu (Reiser, A. Útěk. Praha: Academia, 2003. Pozn. překl.), pokusím se ohlédnout zpátky a rozpomenout se, jak jsem se dostal k vědě a co se dělo v uplynulých sedmdesáti letech. Pamatuji se, že v mládí mě více než přírodní vědy zajímala literatura a hudba. To se ale změnilo v posledním ročníku střední školy v Praze, když nás učitel fyziky Dr. Keppl seznámil s posledními vzrušujícími objevy ve fyzice. Zjistil jsem, že je možné názorně porozumět alespoň části moderní fyziky bez příliš obšírných předběžných vědomostí. Dr. Keppl nás zajímavým způsobem uvedl do newtonovské mechaniky, která však vyžaduje také studium matematiky. Velice přínosná pro mě byla Schefferova učebnice Einführung in die höhere Mathematik (zum Selbstunterricht). Tato okouzlující kniha, všech jejích 500 stran, mi přinesla rozhodující změnu. Obsahuje stovky zpracovaných příkladů z fyziky, které jsem všechny vypočítal, a tak jsem se postupně začal v tomto předmětu cítit jako doma.

Později, v roce 1940, jsem měl učit skupinu židovských dětí, které Němci vyloučili ze všech veřejných škol. Bylo jim od osmi do šestnácti let, a tak nebylo snadné zapojit je do něčeho všechny najednou. Povedlo se mi to však přece jen ve chvíli, kdy jsme starý fotografický stativ přestavěli na jednoduchý teodolit a tím jsme za pomoci dlouhého provazu s uzly mohli určit výšku nedaleké kostelní věže, změřit šířku Vltavy a nakonec i nakreslit mapu některých částí Roztok u Prahy. Nejprve jsme dělali nákresy v měřítku a určovali vzdálenosti ze zorného úhlu, ale později jsme zcela přirozeně přešli ke goniometrickým funkcím a základním pojmům trigonometrie. Bylo to vzrušující pro nás všechny, ale pro mě obzvlášť, neboť jsem si tak rozšířil svůj pohled na euklidovskou geometrii jakožto nástroj kvantitativního popisu prostoru.

Zatímco euklidovská geometrie popisuje skutečnost v klidu, vystihuje newtonovská mechanika skutečnost v pohybu. Na pokročilejší úrovni se k tomu využívá vektorová analýza. Později v terezínském ghettu jsem se skupinou mladých lidí navštěvoval kurs vektorové analýzy, který vedl jeden vynikající fyzik. Stačil tehdy přednést jen čtyři nebo pět lekcí, ale i to nás přesvědčilo o možnostech této metody.

Když Němci obsadili Československo, zavřeli všechny vysoké školy, rozptýlili knihovny, zničili laboratoře a mnoho mladých lidí odvezli do pracovních táborů. Byly to zlé časy. V roce 1945 ale válka skončila, lidé se vrátili domů, univerzity se znovu otevřely a pomalu se obnovoval normální život. Zapsal jsem se jako student chemie na dnešní Vysoké škole chemicko-technologické v Praze (VŠCHT Praha).

Úspěšně jsem absolvoval studium fyzikální chemie a můj profesor mi nabídl místo asistenta. Tak jsem se seznámil s Eduardem Hálou, který na škole již nějakou dobu jako asistent působil. Tehdy nebyly dostupné žádné učebnice a my dva jsme dostali za úkol sestavit skriptum, tedy psaný záznam profesorových přednášek. Postup psaní skript byl tehdy velmi primitivní: profesor nám předával poněkud zmatený, rukou psaný koncept svých přednášek, který jsem musel upravit a přepsat na cyklostylové blány. Pak jsem otáčel klikou na stařičkém rozmnožovacím stroji v děkanově kanceláři tak dlouho, až jsem získal přibližně 400 kopií. Postupem času se profesorovy rukopisy zkracovaly a brzy udávaly jen číslo stránky v různých anglických nebo německých učebnicích, kde bylo možné obsah přednášky nalézt. To nás s Eduardem donutilo naučit se fyzikální chemii od základů. Měl jsem značné potíže s anglickými texty, navíc jsem zjistil, že anglický (nebo americký) přístup k vyučování chemie je zcela odlišný od německého. Obzvláště objevná byla v tomto směru kniha Lewise a Randala (Lewis, G. N., Randall, M. Thermodynamics. New York: McGraw Hill Book Co., 1923).

Při výuce fyzikální chemie v Praze

V roce 1950 se stalo něco neočekávaného: profesor byl přeložen na Akademii věd, takže uprostřed semestru se oddělení fyzikální chemie ocitlo bez vedoucího. Tehdejší rektor VŠCHT Praha, prof. Ing. Dr. Josef Dyr, DrSc., si zavolal mě a Eduarda a požádal nás, abychom na čas převzali profesorovy přednášky. Oba jsme tím byli nadšeni, připadalo nám to jako nečekaná příležitost něco významného vykonat, ale zároveň nás děsila představa, že budeme muset vystoupit před čtyři stovky studentů. Nový pocit zodpovědnosti nás přiměl k intenzivnímu studiu. Vedli jsme celodenní diskuse s přáteli a kolegy a čím hlouběji jsme pronikali do látky, tím více se nabízelo otázek, na něž jsme se snažili nalézt odpovědi. Od newtonovské mechaniky jsme se přes Carnotův cyklus a tepelný stroj dostali až k termodynamice. Když jsme si mysleli, že jsme pochopili entropii, byl to pro nás obrovský zážitek a pomohlo nám, když jsme si uvědomili, že entropie je stěžejním výrazovým prostředkem molekulové statistiky, jak už ukázal Boltzmann. Všichni jsme věřili, že pravým posláním našeho života je hlubší porozumění světu okolo nás a zformování konzistentního „světoobrazu“, ačkoliv jsme to nikdy explicitně nevyslovili. Ne všichni studenti sdíleli tento fundamentalistický postoj, ale mnozí ano a všichni jej respektovali. Naše přednášky byly hojně navštěvovány. Dokonce na některé z nich, jako např. na ty o entropii, Eyringově teorii nebo kvantové mechanice, se lidé vraceli druhý i třetí rok a na posluchače zbyla leckdy jen místa k stání. To nás samozřejmě velice těšilo. Za největší kompliment jsme považovali, když studenti chemie šli na majálesové oslavy pražských univerzit pod transparentem: „Entropie je vůl“.

Naše přednášky jsme s Eduardem využili k napsání české učebnice fyzikální chemie. První díl vyšel v roce 1960 a byl úspěšný. Ve stejném roce jsem s rodinou odešel do Anglie. Můj dokončený příspěvek do druhého dílu učebnice zůstal ležet na polici v bytě, který jsme opustili. Jeden přítel jej odtud získal a předal Eduardovi. Když v roce 1966 vyšel druhý díl, Eduard prosadil, aby v knize bylo uvedeno i moje jméno. V době vlády komunismu to vzhledem k mému statutu emigranta byl neobyčejně statečný čin, vypovídající o našem přátelství.

Po příjezdu do Anglie jsem v listopadu 1960 nastoupil do firmy Kodak. Výzkumná laboratoř Kodaku se nacházela v Harrow na předměstí Londýna. Původní areál patřil továrně Wratten&Wainright zabývající se výrobou suchých fotografických desek a z náhlého popudu ho v roce 1912 koupil George Eastman. Od té doby se budovy značně rozrostly a osídlili je prvotřídní vědci. Ředitel laboratoře, fyzik Roy Davis, byl členem exkluzivního Athenaeum Clubu, předního anglického vědeckého spolku. Pan Sanders, který mě v Kodaku dostal na starost, si se mnou příliš nevěděl rady. Nakonec mi zadal překlad ruské knihy Fotochemie barviv od Alexandra Nikolajeviče Terenina. Domníval se totiž, že když pocházím z Prahy, budu vládnout plynnou ruštinou. To sice nebyla pravda, nicméně s pomocí slovníku jsem se velice pomalu prokousával textem a nakonec vytvořil jeho anglickou verzi.

KODAK - výzkumná laboratoř

I můj druhý úkol byl poměrně překvapivý. V Kodaku jako laskavost vyvinuli světlocitlivý lak pro potřeby Dr. Shockleyho z Bell Laboratories (Bell Labs). William Shockley, Walter Brattain a John Bardeen totiž dostali v roce 1956 Nobelovu cenu za vynález tranzistoru a Shockley se obrátil na Dr. Meese, vedoucího laboratoře Kodaku v Rochesteru v New Yorku, aby pro něj vyvinul nějaký druh fotocitlivého povlaku, který by bylo možné použít při výrobě těchto nových zařízení. Louis Minsk, jeden z organických chemiků v Kodaku, navrhl polyvinylcinamát, první syntetický polymer citlivý na záření. V laboratoři fungoval výborně, ale při pokusu o rozsáhlejší produkci zklamal. A tak Kodak obdržel zákaznickou stížnost od Bell Labs. Jak tomu často bývá, stížnost poslali z Rochesteru do londýnské laboratoře. Tam skončila na stole Martina Hephera, šéfa grafického oddělení. Martin byl profesionální tiskař, během invaze v Normandii v roce 1944 zhotovoval na frontě vojenské mapy. Okamžitě mu bylo jasné, že problém polyvinylcinamátu je v jeho malé přilnavosti ke sklu nebo ke křemíku a začal přemýšlet o nějakém laku na bázi kaučuku. Německý organický chemik Hans Wagner, který s ním chodil na obědy, přišel na to, jak připravit kaučuk citlivý na ozáření. Doporučil přimísit do kaučuku malé množství bisazidů, které přimějí ozářený kaučuk k zesítění, takže se stane nerozpustným. Hepher a Wagner tento nápad vyzkoušeli a zjistili, že funguje. Nový materiál zaznamenal okamžitý úspěch. Dostal název Kodak Thin Film Resist – tenkostěnný fotorezist (KTFR) – a byl poslán do Bell Labs.

Zleva: Louis Minsk, Eastman Kodak, tvůrce polyvinylcinnamátu. Martin Hepner a Hans Wagner, kteří vytvořili Kodak Thin Film Resist (1960)

To bylo v roce 1959. Martin Hepher měl v grafickém oddělení mnoho úkolů a sháněl někoho, kdo by si vzal KTFR na starost. Nikdo z laboratoře o to neměl zájem. Nebyl to vlastně fotografický produkt a zdálo se, že nemá žádnou budoucnost. Protože jsem byl nováček, byl tento beznadějný projekt přidělen mně. Martinova asistentka Valerie Frazer mi měla ukázat, jak testovat fotocitlivý povlak, a další dva mladí lidé, Gwen Percival a Stan Rush, mi měli pomáhat s ostatní prací v laboratoři. Martin se mi nepřímo omlouval za takový úkol a sliboval, že se mi co nejdříve poohlédne po nějakém pořádném projektu. Nikdo z nás tehdy netušil, že jsme vkročili do samých začátků polovodičové revoluce, která měla během několika let změnit život na Zemi.

Shockley a jeho kolegové z Bell Labs sestrojili v prosinci 1947 hrotový tranzistor (point-contact transistor). Tato poněkud neuvěřitelná konstrukce založená na germaniovém krystalu fungovala však jako výkonný zesilovač: na jedné straně vstupoval slabý signál (rádiová vlna) a na druhé straně vycházel signál zesílený. Bell Labs potřebovaly podobné zařízení, aby nahradilo elektronky v rádiích, což byl tehdy nejvyspělejší komunikační prostředek. Tranzistory se brzy dočkaly značného zlepšení a modernizace, rádia se díky nim stala kompaktnější a výkonnější. V těchto ranných dobách se rádia pyšnila na krytu nápisem „solid state”, který označoval použití polovodičů.

Hrotový tranzistor, Bell Labs, prosinec 1947

Zhruba ve stejné době, kdy byl vynalezen tranzistor, publikoval irský matematik Claude Shannon z Bell Labs studii nazvanou Matematická teorie komunikace (Shannon, C. A. Mathematical Theory of Communication; Bell System Techn. Journal 1948, 27, 397–423 a 623–656). Dokazoval v ní, že informace se skládá ze sekvence binárních čísel, jako jsou například možnosti ano/ne, a může jimi být reprezentována. Obvod, který kombinuje transistory a odpory, může buď elektrony propouštět, nebo je zadržovat, a ztělesňuje v tomto smyslu rozhodovací element informace. Význam tranzistoru, který se tím stal obecným zařízením k přenosu informací, náhle o mnoho vzrostl. První obvod, který plnil zmíněnou rozhodovací funkci, sestrojili v roce 1958 ve společnosti Texas Instruments v Austinu, i když nevyhlížel příliš elegantně.

Shockley a jeho kolegové usoudili, že stejnou funkci jako germanium by mohly plnit křemíkové destičky, na jejichž povrchu by se střídaly oblasti s příměsí prvků, které jsou donory elektronů, s oblastmi obohacenými naopak akceptory elektronů (např. síra a bor), vše překryté kovovou elektrodou. Tuto „triodu“ poprvé uplatnila společnost Farchild z Long Islandu v roce 1961 při konstrukci planárního integrovaného obvodu.

První integrovaný obvod, Texas Instruments, Austin, Texas, 1958

Firma Farchild vytvořila tento první integrovaný obvod (IO) s naším KTFR takovým způsobem, který umožnil rozšířenou výrobu IO. Použili náš fotorezist k vytvoření malých dopovaných plošek, z nichž některé mohou sloužit jako přívody. Podkladovou destičku pokryli nátěrem KTFR, který překryli maskou a vystavili záření. Maska ochránila oblasti pro první dopant. Všude jinde, kde byl povlak KTFR ozářen, se fotorezist stal nerozpustným. Poté se destička omyla rozpouštědlem, tím se na příslušných místech odkryl křemíkový povrch, a na destičku se po určenou dobu nechaly působit páry prvního dopantu. Nakonec se polymerní film odstranil a operace se opakovala s druhou příměsí, s konektory atd.

První planární io: logické obvody s odporovou vazbou (resistor- transistor logic), Fairchild, 1961

První lineární io: operační zesilovač, Fairchild, 1964

Při všech postupech fungoval KTFR výborně. Rostl počet firem, které se věnovaly polovodičům, a protože všichni používali KTFR, náš projekt začal být dokonce výdělečný.

Ze zajímavého pokusného zařízení, jakým byly první integrované obvody, se během jednoho nebo dvou roků stal průmyslový artikl. Několik předních vědců se chopilo ekonomické příležitosti a opustilo laboratoř. Shockley odešel z Bell Labs a vytvořil si v Kalifornii vlastní firmu, stejně jako Gordon Moore, který založil Intel. Masivní nárůst kapacity IO se napůl v legraci odráží v Moorově zákoně: „Každé tři roky vzroste kapacita integrovaných obvodů tisíckrát.“

Když Farchild v roce 1961 vyrobil první integrované obvody, byly komponenty široké 40 μm a všichni jsme to považovali za velice úzké. Za tři roky se šířka prvků scvrkla na 20 μm a zároveň došlo k přechodu od plošných součástek k prostorovým. V roce 1971 přišel velký průlom – Intel představil první plně funkční mikroprocesor, jemuž podobné jsou základem dnešních počítačů.

První mikroprocesor Intel 4004 (1971)

Počítače jsou dnes všudypřítomné a integrované obvody jsou součástí mnoha dalších běžných přístrojů, které prostupují náš každodenní život: digitálních hodinek, videopřehrávačů, bankomatů, kalkulaček, televizorů, počítačových sítí a mnoha dalších. Jedna schopnost počítačů je však pro nás důležitější než ostatní – počítače nesmírně rozšířily naši efektivitu při zaznamenávání informací a zpracovávání údajů. Jejich kapacita přesáhla možnosti lidského mozku o mnoho řádů, takže i systémy složené z milionů komponent jsou nyní přístupné logickému hodnocení a porozumění. To se využívá především v molekulové biologii, analýze genů a při řešení podobných problémů. Získali jsme přístup k velké škále nových poznatků, žijeme skutečně v novém věku a tato obrovská revoluce začala zdánlivě malou událostí ve fyzice tuhých látek. Jsem přesvědčen, že ze všech revolucí, které lidstvo zažilo, je významnější jen zrod jazyka před nějakými 30 000 lety a mnohem pozdější vynález písma.

Jednou nebo dvakrát ročně jsme s ostatními členy naší laboratoře podnikli cestu do centrály Kodaku v Rochestru ve státě New York, abychom se seznámili s tamními kolegy. Při první návštěvě v roce 1961 mě ohromila velikost laboratoře (bylo to 3 500 lidí!) a vzdělanost vědců, kteří tu pracovali. Také mě dojalo velmi přátelské a kolegiální přijetí. Seznámil jsem se s Louisem Minskem, otcem polyvinylcinamátu, navštívil jsem také Dr. Jamese, editora slavné knihy Theory of the Photographic Process (New York: Macmillan, 4. vydání 1966), která byla považována za bibli Kodaku. V laboratořích v Rochesteru se zabývali fotografií na bázi halogenidů stříbra, a to jak její podstatou, tak praktickým použitím. Praktické použití fotografie bylo možné vidět všude okolo nás. Zřetelně se ale pamatuji na zapečetěnou Petriho misku s krystaly bromidu stříbrného uloženou na okenním parapetu jednoho staršího fyzika. Byla označená datem červenec 1945. Krystaly byly stále sněhobílé i po patnácti letech na přímém slunci. Čisté krystaly halogenidu stříbra, jejichž krystalová mřížka neobsahuje defekty, nejsou totiž vůbec citlivé na záření. V další části laboratoře pracovala skupina chemiků na zlepšení filmového materiálu pro instantní fotografii. Polaroidový proces (okamžité zhotovení pozitivní fotografie) vymyslel a zdokonalil Edwin Land, filmy pro polaroid se však dlouho vyráběly v Kodaku.

Počátkem sedmdesátých let se naší výrobě fotorezistu dařilo výborně. Pak nás ale postihla katastrofa. Rok poté, co byl na trh uveden mikroprocesor Intel 4004, klesla tloušťka prvků na 2 μm, a toho jsme nemohli se svým fotorezistem dosáhnout. Tím naše podnikání v roce 1972 skončilo, protože během několika měsíců přešli všichni na německý fotoresist Kopierlack od společnosti Kalle ve Wiesbadenu. Koupil jsem si lahvičku Kopierlacku, abych ho vyzkoušel. Fungoval skvěle – ale JAK? Nebylo mi to jasné. Kopierlack patří mezi tzv. pozitivní rezisty, které jsou po ozáření rozpustnější (a vytvářejí při vyvolávání pozitiv, na rozdíl od negativních rezistů, jako je např. KTFR, které se ozářením vytvrzují a vytvářejí při vyvolání negativ – viz obrázek vlevo). Pak jsem se setkal s lidmi z laboratoří Kalle a požádal je o vysvětlení. Vyprávěli mi leccos, ale jak jejich systém skutečně funguje, to také nevěděli. Požádal jsem vedení Kodaku o povolení zkoumat Kopierlack, ale zamítli to. „Není to náš produkt, tak na to neplýtvej časem. Dělej něco užitečného.“

Dělej něco užitečného! V době, kdy jsme pracovali na zkvalitnění fotorezistu založeného na kaučuku a azidu, jsme se stali skutečnými odborníky na jeho využití. Lidé nám volali, když měli s KTFR problémy – nejčastěji byly způsobené nedodržováním předepsaných postupů a vyřešili jsme vše po telefonu. Občas se však vyskytly problémy závažnější, k jejichž řešení jsem se musel dostavit osobně. Seznámil jsem se tak s mnoha lidmi, kteří vymýšleli a vlastníma rukama vyráběli nová zařízení a nakazil jsem se jejich vzrušením, prostupujícím celé nové průmyslové odvětví. Začal jsem se cítit jako člen globálního týmu.

Naše pracoviště Kodaku sídlilo na předměstí Londýna a odtud jsme chodívali do Royal Institution na páteční semináře, které vedl George Porter. Seznámili jsme se s mladšími členy skupiny a poslouchali zajímavé, občas i proslulé řečníky, jako byli např. Ronald Norrish, Linus Pauling nebo Edwin Land. Šedesátá léta byla pro chemii dobou plnou změn a pro fotochemii obzvlášť. Zastaralý Tereninův formální pohled zaměřený na konečný výsledek fotoreakce ustoupil mechanistickému přístupu, který klade důraz na meziprodukty reakcí. George Porter, později Sir George Porter, vyvinul metodu zábleskové fotolýzy (získal za to v roce 1967 Nobelovu cenu), díky níž je možné zachytit některé z těchto meziproduktů, obzvláště „volné radikály“. O jejich účasti v různých dějích se sice už dlouho uvažovalo, ale teprve nyní byla jejich existence skutečně prokázána.

Mnohé z diskusí v Royal Institution směřovaly přímo k naší skupince a znamenaly pro nás velké povzbuzení. Předpokládali jsme, že v našem fotorezistu vyvolávají zesítění řetězců kaučuku ozářené bisazidy. Ale jakým způsobem k tomu docházelo? Horner (Horner, L., Christman, A. Angew. Chem. Internat. Ed. 2, 599, 1963) se zabýval fotochemií organických azidů a zjistil, že vlivem záření uvolňují molekulární dusík a zanechávají molekulární fragment, který nazval nitren:

RN₃+ hν = RN + N₂

Nitreny nejsou radikály, ale deriváty jednovazného dusíku, které mají okolo dusíkového jádra jen šest elektronů. Dva z nich jsou v identických, ale oddělených orbitalech a mají shodný elektronový spin. Základní stav nitrenů je tedy tripletový. Nitreny lze považovat za ekvivalenty karbenů, jak je známe z chemie uhlíku, a bylo proto důležité dokázat jejich skutečnou existenci. V Kodaku jsme právě získali nový Beckmanův spektrofotometr a doufali jsme, že bychom ho mohli využít k zaznamenání spekter nitrenů, pokud bychom byli schopni měření provádět za přiměřeně nízké teploty, například v kapalném dusíku. Dnes je kapalný dusík běžně dostupný ve většině laboratoří, ale v roce 1965 tomu tak nebylo. Zjistili jsme, že společnost British Oxygen má kapalný dusík ve skladišti v londýnském přístavu. Po dlouhém vyjednávání nám vedení Kodaku dovolilo půjčit si nákladní auto, naložit na něj dvě veliké izolované skleněné nádrže a vyrazit do přístavu. Než jsme dojeli zpátky, polovina kapalného dusíku se sice vypařila, ale stále zbylo dostatečné množství, abychom mohli zmrazit náš roztok v křemíkové kyvetě, zaznamenat spektrum azidů a po ozáření i nitrenů. Výsledky, které jsme publikovali v časopise Nature [1], zaujaly vědeckou veřejnost a tento zájem inicioval rozhodnutí Kodaku vytvořit novou fotochemickou laboratoř, v jejímž čele jsem se ocitl. Po několika měsících jsme byli schopni zábleskovou fotolýzou krásně zachytit spektrum anthracen-nitrenu při běžné teplotě [2]. Tyto výsledky se dokonce dostaly do Porterovy přednášky při udělování Nobelovy ceny ve Stockholmu v roce 1967.

spektrum naftylazidu (a), jeho nitrenu (b) a konečných produktů (c) při 77 k (–196,2 °C)

Spektrum azido-anthracenu (a) a jeho nitrenu (b) pořízené zábleskovou fotolýzou při běžné teplotě

Po založení nové laboratoře jsem se začal více věnovat samotné fotochemii. Fotochemie se zabývá excitovanými stavy, k jejichž vědecké charakterizaci jsou zapotřebí dvě věci: prostředky popisující molekulární a elektronovou strukturu excitovaných stavů a metoda určující dobu jejich života. K popisu struktury excitovaných stavů slouží především teorie molekulových orbitalů. Objevili jsme knihu, kde byly poměrně detailně popsány výpočty základních molekulových orbitalů, a podle ní jsme postupovali. Nakonec jsme ale vždy dospěli do stádia, kdy bylo potřeba vyřešit poměrně velký determinant. Začali jsme s fenylnitrenem, vůbec nejmenší molekulou, kterou jsme si v okruhu našeho zájmu mohli zvolit. Odhadli jsme kořeny determinantu a snažili jsme se je upřesnit metodou pokusu a omylu. Výsledky jsme prezentovali při nejbližší konzultační návštěvě Johna Cadogana (John Cadogan, profesor chemie v St. Andrew’s university, UK, později Sir John Cadogan, byl generální ředitel všech výzkumných rad Velké Británie). Náš postup se mu líbil a pochopil, že bychom se mohli dostat mnohem dál, kdybychom měli přístup k pořádnému počítači. Díky němu jsem se dostal k jedinému kloudnému počítači v celém Londýně, který vlastnila Fyzikální společnost. Počítač byl elektronkový a zabíral velikou místnost, kde to vypadalo jako u zubaře. Byla tam čekárna, kde na dřevěných lavicích sedělo pár znepokojených žadatelů žmoulajících na klíně desky se svými budoucími výpočty. Technik v bílém plášti vždy jednoho vyvolal jménem, ten vstal, podal mu desky a opět se usadil na lavici. Udělal jsem to i já, když na mě přišla řada, a přibližně hodinu poté jsem obdržel výpis kořenů našich determinantů. Poděkoval jsem technikovi a odešel.

Nyní jsme mohli dát do souvislosti grafy excitovaných stavů molekulových orbitalů jak s absorpčními spektry molekul, tak s průběhem fotochemických reakcí. Spinový stav molekul a reakčních meziproduktů (primárních produktů fotochemických reakcí) jsme mohli určit pomocí ESR-spekter, naštěstí byl ESR-spektrometr k dispozici v Royal Institution. K odhadu doby trvání excitovaných stavů jsme používali metodu, s níž nás seznámil John Murrell, profesor fyzikální chemie na University of Sussex v Brightonu. Na diagramech jsou porovnány předpokládané rychlostní konstanty návratu excitovaných molekul do základního stavu s naměřeným výtěžkem fluorescence methylsubstituovaných benzenů [3] a methylnaftalenů [4]. Alespoň v těchto případech tedy byly odhadované hodnoty pozoruhodně přesné.

Doba života excitovaných stavů je důležitým aspektem fotochemických reakcí. Názorným příkladem praktické aplikace tohoto údaje je blednutí barviv. Tento problém netrápil jen Kodak, ale možná ještě důležitější je pro textilní průmysl, který musí počítat s tím, že barviva použitá pro výrobu látek budou vystavena neustálému působení denního světla. O tomto jevu však existuje jen velmi málo experimentálních dat, protože měřitelná změna barvy se objeví až po měsících nebo dokonce letech. Měl jsem s tím ostatně vlastní praktickou zkušenost. Kdysi jsem si v Harrods koupil krásnou vlněnou kravatu, kterou jsem nosil téměř denně. Po několika letech některé barvy ve vzorku značně vybledly, místy se dokonce narušila i samotná látka.

Stálost barviv se v textilním průmyslu běžně zlepšovala přidáním kovových iontů. Ke stabilizaci různých barviv se používaly různé kovové ionty a každé z nich zřejmě reagovalo odlišně. Rozhodli jsme se tomuto tématu věnovat a zahájili jsme výzkumný projekt nazvaný Způsoby blednutí barviv.

Podstatu procesu blednutí barviv objevil ve třicátých letech 20. století Kautsky [5]. Absorpce světelného kvanta převede barvivo do singletového excitovaného stavu, který rychle přejde na tripletový, což je nejnižší excitovaný stav barviva. Návrat z tripletového stavu do základního singletového stavu neprobíhá snadno, tripletový stav je proto poměrně stálý. Blednutí barviva se spouští interakcí tripletového stavu barviva (3BAR*) s atmosférickým kyslíkem. Základní stav atmosférického kyslíku je totiž tripletový a touto interakcí vzniká molekula kyslíku v singletovém excitovaném stavu.

³BAR*+ 3O₂= ¹BAR + ¹O₂*

Singletový kyslík má podobné vlastnosti jako peroxid vodíku. Oxiduje (ničí) barvivo, které mu dalo vzniknout, a stává se hybnou silou procesu blednutí.

Použili jsme metodu měření rychlosti vzniku singletového kyslíku při ozáření různých barviv. Tento postup trvá přibližně hodinu a nahradí přímé pozorování blednutí barviv, které by trvalo měsíce až roky. To již samo o sobě představovalo značný pokrok v posuzování stálosti barviv. Vedení Kodaku naši práci sice podporovalo, ale nedovolilo výsledky publikovat. Nicméně poznatky lze šířit i slovem a já jsem byl pozván k přednáškám ve velkých firmách a na konferencích ve Velké Británii i v Evropě.

Spolu se dvěma velmi nadanými ženami (Hilary Graves a Lindou Johnson) [6] jsme myšlenku singletového kyslíku jakožto účinné složky procesu blednutí barviv dovedli o krok dále. Již dlouhou dobu bylo známo, že barevná stálost materiálu se výrazně zlepší přidáním kovových iontů. Napadlo nás, že jejich vliv spočívá ve zkrácení doby, po kterou se barvivo nachází v tripletovém stavu. Tuto myšlenku jsme vyzkoušeli na třech typických azobarvivech a pro každé jsme porovnali kvantový výtěžek tvorby singletového kyslíku při ozáření uvažovaného barviva s příměsí daného kovového iontu. Výsledné hodnoty jsme vztáhli k hodnotám kvantového výtěžku pro čisté barvivo (bez přídavku kovového iontu):

barvivo I = 1,4 • 10–4

barvivo II = 1,6 • 10–3

barvivo III = 8,7 • 10–3

Co se tedy stane, vytvoří-li barvivo komplex s kovovým iontem? V případě přechodných kovů Co(II), Co(III), Ni(II) a Cu(II), které mají jen částečně zaplněné vrstvy d, může být z barviva v excitovaném stavu vybuzen elektron do vrstvy d kovového iontu. Barvivo tím ztratí tripletový charakter a může se rychle vrátit do základního singletového stavu. Ionty těchto kovů proto téměř zcela potlačují tvorbu singletového kyslíku, jeho kvantový výtěžek klesne o několik řádů. Kovy jako Cr(III) a Fe(III) mají vrstvu d zcela zaplněnou a přenos elektronu z barviva na ion kovu nemůže nastat. Tyto ionty nemají tudíž na produkci singletového kyslíku podstatný vliv.

Zvláštní pozornost zasluhuje ion Al(III). Jeho vrstva d je zcela prázdná, ale zvyšuje tvorbu singletového kyslíku 160krát. Jak je to možné? Přechod volného barviva z tripletového do základního stavu je podporován mimorovinnou vibrací. U oktaedrických komplexů tvořených trojvaznými ligandy Cr(III) a Al(III) zůstává barvivo v rovinné konfiguraci, která mimorovinné vibraci zabraňuje. Výsledkem je, že tripletový stav trvá déle a výtěžek singletového kyslíku je vysoký.

Těmito výsledky se potvrdilo, že doba trvání tripletového stavu barviva má klíčovou roli při procesu blednutí barviv. Pro výrobce i uživatele barviv to byl důležitý poznatek.

V roce 1983 mi byl udělen titul D.Sc., který jsem převzal od Prince Charlese na universitě v Edinburgu.

Ještě jedna oblast fotochemie bývá často opomíjena, přestože má široké praktické využití. Je to fotochemie tuhých soustav, obzvláště fotochemie tuhých polymerních vrstev (povlaků, fólií). Tyto soustavy lze považovat za systém složený z mnoha míst s různou (foto)reaktivitou. Reaktivitu charakteristické části (skupiny) těchto systémů určuje okolní prostředí, které se jednou provždy ustaví v okamžiku vytvoření povlaku nebo filmu. Reakce mezi dvěma nebo více skupinami (potřebná např. při zesítění) je obvykle limitována tím, že v okolí je poměrně málo vhodných skupin v potřebné blízkosti. Taková reaktivnější místa se po ozáření povlaku brzy vyčerpají a ani prodloužením doby ozařování se mnoho nezmění. Napadlo nás, že by bylo možné reaktivní místa „předem připravit“ zesítěním systému, který by pokud možno obsahoval směs polymerů nesoucích skupiny s donorovými i s akceptorovými substituenty (např. –Cl a –OCH₃). Ukázalo se, že to zvýší pravděpodobnost tvorby párů, a to většinou ve prospěch intermolekulárních vazeb (pravého zesítění) místo párování intramolekulárního [7].

Graf ukazuje kvantový výtěžek vytváření příčných vazeb ve směsích chlorosubstituovaných a metoxysubstituovaných polyvinylcinamátů. Křivka 1 ukazuje kvantový výtěžek vytváření příčných vazeb v homogenních směsích a má maximum při 50 %, křivka 2 se vztahuje ke stejné směsi, avšak senzibilizované přídavkem 6 % bis-kumarinu, který vybudí reagující složky do tripletového stavu. Excitace tuhých soustav do tripletového stavu má poměrně dlouhou životnost a excitační energie se může přenášet matricí na místa pro reakci zvláště vhodná. Proto je tento děj značně účinnější. To ukazuje, že pokud přesně porozumíme takovým systémům, budeme schopni navrhnout mnohem účinnější struktury.

Hans Wagner a já jsme byli požádáni, abychom napsali kapitolu o fotochemii azidů do knihy Chemistry of the Functional Groups (jejím autorem je Saul Patai, první díl vydalo vydavatelství Interscience v roce 1971). Právě jsme pracovali na návrhu systematické teorie fotochemie tuhých polymerů, když se na podzim 1981 vedení Kodaku nečekaně rozhodlo dramaticky snížit stavy zaměstnanců v anglické výzkumné laboratoři. Postupovali maximálně ohleduplně a stanovili, že opatření se bude v prvním kole týkat jen lidí nad 50 let, kteří by dostali předčasný důchod. Já jsem patřil mezi ty nejstarší. Mnozí z nás dlouho váhali, ale nakonec jsme nabídku přijali všichni. Dostalo se nám srdečného rozloučení, s oslavou, tancem a fotografiemi na památku.

V lednu 1982 jsem byl najednou nezaměstnaný. Cítil jsem se nesvůj, když jsem ráno nemusel vstávat. Při nejbližší příležitosti jsem se šel přihlásit na úřad práce v Harrow. Přišel jsem hned ráno a vyzvedl si pořadové číslo. Tou dobou již ve velké hale čekaly stovky lidí. Seděli jsme na dlouhých lavicích, všichni jsme byli sklíčení a téměř jsme spolu nehovořili. V poledne si každý otevřel krabici s doneseným obědem. Pokud někdo uviděl známého, rychle se podíval jinam a otočil se k němu zády – lidé se styděli, že tam vůbec jsou. V pozdním odpoledni vyvolali moje číslo a já přistoupil k okénku. Zapsali si mé údaje a slíbili, že mi dají vědět, kdyby se něco vhodného objevilo. A pak jsem šel domů.

Bylo mi jasné, že si musím zaměstnání najít sám. Poptával jsem se na Londýnské univerzitě, v Imperial College i v několika průmyslových laboratořích, ale nikdo se neozval. Klidně bych dělal laboratorního technika, ale na to jsem byl příliš starý a všechny pohovory, které jsem absolvoval, byly jen formální, ze zdvořilosti. Kodak mě vyslal na poslední návštěvu do Rochestru, s nadějí, že bych mohl nalézt práci ve Spojených Státech. To se sice nepodařilo, ale v Rochestru jsem si vzpomněl, že jsem kdysi navázal kontakt s profesorem Fouassierem z university v Mulhouse.

Mulhouse je francouzské město, které leží těsně u hranic s Německem a téměř zcela se věnuje jedinému průmyslovému odvětví – barvení textilu a látek. Blednutí barviv a roli, kterou v tomto procesu hraje singletový kyslík, jsem se věnoval několik předcházejících let (1978–1981) a měl jsem na toto téma i několik přednášek. Obrátil jsem se tedy na profesora Fouassiera a ten podpořil můj nápad ucházet se o místo na universitě v Mulhouse. Pamatuji se, jak jsem v New Yorku strávil víkend přípravou své prezentace, kterou jsem pak přednesl ve francouzštině. Představitelé fakulty tím byli mile překvapeni. Líbilo se jim, že někdo, kdo není Francouz, se namáhal přednést prezentaci ve francouzštině, byť ne zcela perfektní. Vrátil jsem se domů s nadějí, že mě přijmou. Za tři týdny přišla z Mulhouse velká obálka – obsahovala nabídku zaměstnání na jeden rok s možným prodloužením na dva roky. Přislíbený plat byl sice velmi nízký a univerzita si kladla mnoho podmínek a omezení, to nás však neodradilo a byli jsme odhodláni nabídku přijmout. Už jsme se s mojí ženou Ruth těšili, že bychom mohli žít dva roky ve Francii. Zrovna jsme seděli v kuchyni a já jsem Ruth překládal francouzskou smlouvu, když zazvonil telefon. Zvedl jsem ho a na druhém konci se ozvalo: „Patrně mě neznáte, jmenuji se Bernard Bulkin a jsem děkanem Polytechnické univerzity v New Yorku. Chystáme se na naší univerzitě založit Institut zobrazovacích nauk (Institute of Imaging Sciences) a chtěli jsme se vás zeptat, zda byste nebyl ochotný přijet do Brooklynu a stát se jeho vedoucím. Rád bych vás pozval na návštěvu, abyste se mohl na naši univerzitu podívat.“ Byl jsem velmi překvapený a poněkud zdráhavě jsem s navrhovanou návštěvou souhlasil. „V tom případě,“ řekl Dr. Bulkin, „si můžete na Heathrow vyzvednout u American Airlines letenku na úterní ranní let. Budu vás odpoledne čekat na letišti v New Yorku.“ A tak se také stalo. V úterý (v květnu 1982) jsem odletěl, a tím začal nový úsek mého života.

Dr. Gregory Halpern, dva jeho spolupracovníci a první zaměstnanci Imaging Institute

Polytechnická univerzita1 je stará technická škola v Brooklynu, jedné z méně honosných čtvrtí New Yorku. V té době sídlila na Jay Street v bývalé továrně na žiletky. Materiálně na tom nebyla nejlépe, ale některé fakulty, např. elektrotechnická a chemická, byly na dobré úrovni. Vytvořit Institut zobrazovacích nauk byl nápad Gregoryho Halperna, německého válečného emigranta, který na Long Islandu založil prosperující tiskárnu (Polychrome). Jeho společnost koupili v roce 1981 Japonci a pan Halpern měl náhle hodně peněz a málo práce. Pojal tedy myšlenku vytvořit vědecký institut, který by sdružoval různé disciplíny vztahující se ke tvorbě obrazu, a rozhodl se věnovat Columbia University milion dolarů, pokud takový institut zřídí. Jeho dobrý přítel Dr. Adler ho ale přesvědčil, aby svůj dar poskytl raději Polytechnické univerzitě, neboť byl jejím absolventem a věřil, že Polytechnická univerzita dar více ocení a podpoří praktičtější zaměření nové instituce. Podobně jako moji nadřízení v Anglii i Dr. Adler a pan Halpern rádi viděli, když se za jejich peníze rozvíjela užitečná činnost. Začali tedy hledat někoho, kdo by jejich nápad uvedl do praxe. Herbert Morawetz, s nímž jsem se setkal na chemickém kongresu v Praze, navrhl mě, a tak začala moje cesta do Brooklynu.

Dr. Bulkin mě představil a provedl. Přijetí bylo přátelské, ale pro budoucí Institut zobrazovacích nauk nebylo nic připravené a nikdo pořádně nevěděl, jak by měl vlastně vypadat. Bez ohledu na tyto problémy mě vyhlídka na vytvoření nového vědeckého odvětví velmi lákala.

Vymýšlel jsem a uvažoval, které vědní oblasti by měly do nového oboru patřit. Šíření skutečného nebo zdánlivého obrazu se řídí zákonitostmi optiky a obraz je detegován našim zrakem. Na digitálním zpracování a analýze obrazu se podílejí i matematické a fyzikální postupy a konečně zaznamenávání obrazu probíhá fyzikálními či chemickými prostředky a čím dál tím častěji také elektronicky. Strukturu základů vznikajícího oboru jsme prodiskutovali s mnoha kolegy a přáteli. K tomu jsme připojili seznam námětů na aplikaci: rozpoznávání vzorů, zobrazovací metody v lékařství, mikrolitografie, dálkový průzkum, počítačová grafika, počítačové vidění, elektrooptika, sítě pro přenos dat, základy radaru, informační teorie, elektronová mikroskopie aj. Jednou v neděli jsem navštívil pana Halperna v jeho domě v Connecticut, předložil mu svůj návrh programu a obdržel jeho souhlas a podporu.

Naši představu o studiu na institutu jsme s doktorem Bulkinem sestavili do podoby magisterského studijního programu, který byl zahájen v zimním semestru 1983. Univerzita nebyla naším studijním programem ani personálním zajištěním nadšená. Proto jsem se obrátil na přátele z průmyslové sféry, kteří po celá léta ve skrytu duše pomýšleli na to, že by o svém oboru přednášeli. Tak jsme získali nejen vynikající učitele, ale také velice zajímavé osobnosti.

Aby se program dostal do širšího povědomí veřejnosti, začali jsme vydávat časopis Imaging Quarterly, který vycházel mezi lety 1983 a 1991. Získali jsme zajímavé přispěvatele a grafická podoba časopisu byla vynikající. Další odvážný krok, který nás měl propojit s lidmi z tohoto odvětví v New Yorku, představovaly semináře „Imaging Colloquia”, které se pořádaly v letech 1983–1993 a byly hojně navštěvované. Pro ilustraci reprodukujeme program jednoho semestru semináře.

Náš studijní program byl úspěšný. V roce 1985 jsme měli zaregistrováno 75 studentů, dvacet známých firem se podílelo na našem managementu a poskytovalo nám finanční příspěvky. Nejoblíbenější byly kurzy fotochemie a mikrolitografie, na které přicházeli i posluchači z celé oblasti Tri-state (státy New York, New Jersey a Connecticut). Postupně jsme si vybudovali dobrou pověst a zvali nás k přednáškám na jiných univerzitách nejen ve Spojených státech, ale např. také v Curychu nebo v Heidelbergu.

Na jaře 1985 jsem dostal nabídku vést kurs mikrolitografie na Fudan University v Šanghaji. Odletěli jsme tedy s Ruth na šest týdnů do Číny, která tehdy byla ještě silně pod vlivem maoismu. Bydleli jsme přímo ve fakultním ubytování v křídle pro hosty a večer co večer jsme byli zváni na společenské a zábavní akce. Opatrně jsme však byli držení stranou od Číňanů, kteří by se s námi byli velice rádi seznámili. Ruth dokonce dost často oslovovali lidé, kteří by si bývali chtěli procvičit angličtinu a nebo se jí i vyptávali na život v Americe. Při mém kurzu byla posluchárna nabitá, mluvil jsem anglicky a vše bylo simultánně překládáno. Posluchači si dělali poznámky, ale nebavili se mezi sebou, ani nijak nereagovali. Když jsem však řekl anglicky nějaký vtip, všichni se smáli – byla to zvláštní situace. Na začátku našeho pobytu jsme byli pozvání na večeři k prezidentovi univerzity. Nemluvil anglicky, ale temperamentní čínštinou. Další hosté, dva profesoři z univerzity, se jeho žertům hlučně smáli a my s nimi, ale když nám tito pánové vtipy přeložili, museli jsme se smát podruhé.

Během prvního víkendu nás vzali do parku, kde jsme se pomalu procházeli, jedna rodina za druhou. Vždy jedna rodina si mohla půjčit polaroidový fotoaparát a fotografovat své děti. Když byli hotovi, předali fotoaparát dalším – ostatní skupiny zatím trpělivě čekaly, až na ně přijde řada. My jsme mohli alespoň takto na veřejnosti nahlédnout do jejich soukromí. Navštívili jsme také pár nedalekých univerzit. Někteří členové profesorského sboru byli skutečnými osobnostmi a jejich důstojnost na nás udělala veliký dojem. Ke konci pobytu jsme se jeli podívat do Pekingu a k Velké čínské zdi, což byl velice silný zážitek. Přibližně jeden a půl kilometru dlouhý úsek zdi byl opravený a udržovaný v dobrém stavu, o zbývající tisíce kilometrů se ale tehdejší Čína nebyla schopná starat. Pobyt v Číně byl sice nabitý událostmi, ale nenavázali jsme tam žádná přátelství a celá cesta vyzněla podivně do ztracena.

Po návratu na Polytechnickou univerzitu jsem se podílel téměř na všech přednáškách našeho kurzu. Leccos jsem se při tom naučil a také jsme s Ruth poznali mnoho zajímavých lidí, kteří se stali našimi přáteli. Patřili mezi ně především Leonard Shaw s rodinou, Israel Abramov, Irving Hirschberg a Michael Bruno. Učil jsem fotochemii a mikrolitografii. Oba kurzy byly natolik úspěšné, že mě nakladatelství Wiley požádalo o napsání učebnice. Pracoval jsem na ní téměř celé roky 1985 a 1986 a v roce 1986 vyšla pod titulem Photoreactive Polymers, the Science and Technology of Resists. Při psaní učebnice jsem si znovu palčivě uvědomil, že stále nevím nic podstatného o novolak-diazochinonu, který byl nejpoužívanějším fotorezistem. A nejen, že já jsem o tom mnoho nevěděl, lépe na tom nebyli ani chemici pracující pro Kalle nebo později pro Hoechst či AZ Rezists v Sommerville v New Jersey. Nicméně to pro mě bylo nepříjemné a velmi jsem uvítal příležitost podílet se na výzkumu rozpouštění novolaku v alkalickém prostředí, kterým se v rámci své doktorské práce zabývala J. P. Huang pod vedením profesora T. K. Kweie.

V roce 1986 Kodak, Xerox a Bell&Howell společnými silami poskytli finance na založení Center of Imaging Science (Centra pro zobrazovací nauky) na Rochester Institute of Technology. Centrum sídlilo ve dvou nových budovách, mělo k dispozici patnáct profesorů a dotaci ve výši 35 miliónů dolarů. Požádali mě, abych měl hlavní proslov na jejich otevíracím ceremoniálu. To mě velmi potěšilo a připravil jsem si řeč na téma „The Archeology of Imaging“. To bylo všechno moc hezké, ale náš malý a žalostně podfinancovaný Institut samozřejmě nemohl s Centrem soupeřit a během dvou let jsme přišli o všechny studenty.2

Ztráta našeho studijního programu nebyla tak zničující, jak se zpočátku zdálo. Mnoho základních témat bylo možné zachovat v kurzech fyziky a elektrotechniky či v počítačových vědách: mikrolitografie se ve zkrácené formě přesunula do kurzu makromolekulární chemie. Získali jsme velkou volnost a mohli jsme se vrátit k některým naléhavým problémům mikrolitografie. K nejzávažnějším otázkám patřilo porozumění mechanismu dějů souvisejících s tvorbou a aplikací rezistů na bázi novolaku a diazonaftochinonu.

A – novolak / B – derivát diazochinonu

Už jsem se zmínil o tom, že trh s fotorezisty se v sedmdesátých letech 20. století od základů změnil. Rezisty vytvářející zesítění už nebyly v oblibě. Při výrobě valné většiny polovodičů se nyní používaly novolak-diazochinonové rezisty, které byly objeveny ve firmě Kalle v Německu. Novolak (A) je fenolformaldehydová pryskyřice s nízkou molekulovou hmotností. Snadno se rozpouští ve vodných alkalických roztocích, ale obohacení 5 % derivátu diazochinonu (B) činí novolakový povlak téměř nerozpustným. Ultrafialové záření však rozpustnost opět zvyšuje a povlak se rozpouští ještě rychleji než čistý novolak.

Na základě těchto zjištění navrhl Oskar Sues z firmy Kalle velmi úspěšnou tiskovou desku. Zmíněný materiál také použil k vytvoření fotocitlivého laku, který se prodával pod názvem Kopierlack (již jsme se o něm zmiňovali) a který je vlastně fotorezist. Novolak-diazonaftochinonové fotopolymery patří mezi tzv. pozitivní rezisty. To znamená, že ozáření zvyšuje jejich rozpustnost, na rozdíl od negativních fotorezistů, které se vlivem záření stávají se nerozpustné. Není snadné pochopit, jak pozitivní fotorezisty fungují, a nikdo v té době princip jejich fungování neznal, dokonce ani lidé z firmy Kalle. V roce 1982, kdy jsem přišel do Brooklynu, počítačový průmysl běžel na plné obrátky a novolak-diazonaftochinonové rezisty se používaly při výrobě 95 % všech integrovaných obvodů (počítačových čipů). Připadalo mi neslýchané, že základní složka technologie, která změnila naše životy, zůstávala záhadou. Měl jsem ale příliš mnoho práce se vznikajícím institutem, a proto jsem se tomuto problému nemohl věnovat. Až v roce 1987 k nám do práce nastoupila mladá Číňanka, J. P. Huang, aby pod vedením mého kolegy profesora T. K. Kwei z Bell Labs, pracovala na disertaci na téma „Rozpouštění novolaku ve vodných alkalických roztocích“. Profesor Kwei mi navrhl, abych na jejím projektu spolupracoval, a já jeho nabídku s díky přijal. Tím začalo dlouhodobé zkoumání molekulového mechanismu novolak-diazonaftochinonových rezistů.

Nejprve jsme se s J. P. naučili měřit rychlost rozpouštění polymerních filmů pomocí laserové interferometrie. Tato fantastická metoda, kterou vyvinul Grant Willson z IBM, se stala základním kamenem celé naší následující práce. J. P. měřila rychlost rozpouštění řady fenolových pryskyřic a zjistila, že rychlost rozpouštění ve vodných alkalických roztocích je přímo úměrná aciditě pryskyřice [8]. Na tomto zjištění založila svoji vynikající disertaci, ale ještě dlouhou dobu trvalo, než jsme zcela pochopili závažnost jejích výsledků.

Pomohlo k tomu pozorování Rudolfa Arcuse z Kodaku (1986). Vyšel z předpokladu, že při rozpouštění novolakových filmů vstoupí do polymerní matrice nejprve báze (KOH) a až potom rozpouštědlo (voda). Penetrační zóna se proto vytváří v místech, kde podstatná část fenolů přešla na fenoláty. Tato oblast je hydrofilní, absorbuje vodu a ta postupně rozpouští pryskyřici. Na základě této domněnky jsme dospěli k závěru, že zásadité ionty se do matrice mohou dostat jen pomocí jakési „iontové pumpy“. V místech pryskyřice, kde molekula fenolu právě zdisociovala, se z fenolu uvolňuje proton, který se může pohybovat volně v matrici polymeru. Spojí se s hydroxylovým iontem a vytvoří neutrální molekulu vody. Tím se naruší okolní elektrostatické pole. Fenolátový ion (RO–) se tím odkryje, kation K+ přejde na jeho stranu, spojí se s ním, a tak se matrice permanentně ionizuje.

ROH = RO–+ H⁺

RO–+ H⁺+ K⁺+ OH–= H₂O + RO–+ K⁺

RO–+ K⁺= RO–K⁺

Tento elektrostatický mechanismus, jímž proniká báze do matrice novolaku, může však fungovat jen u disociovaných fenolů, proto je rychlost rozpouštění závislá na koncentraci disociovaných míst, tedy na aciditě pryskyřice.

Předpokládejme, že už jsme tedy mechanismus rozpouštění novolaku pochopili. Další otázka je, jakým způsobem diazonaftochinonové deriváty proces rozpouštění zpomalují. Víme, že inhibitor může ovlivnit rozpustnost jen tehdy, když změní aciditu pryskyřice. Ale jak k tomu dochází? To jsme ověřili na běžně používaném derivátu diazonaftochinonu, který má v poloze 4 vázaný ester sulfonové kyseliny. Pokusili jsme se zjistit, která část této molekuly vlastně funguje jako inhibitor. Ukázalo se, že samotný diazochinon má na rychlost rozpouštění téměř zanedbatelný vliv, rozhodující inhibiční účinek má sulfonová skupina.

Zkoušeli jsme i jiná aditiva a zjistili jsme, že rozpouštění novolaku zpomalovala jen aditiva se silně polárními skupinami (sulfoskupinami a ketoskupinami). Společnou vlastností těchto skupin je to, že mohou tvořit vodíkové vazby s hydroxylovými skupinami fenolů.

Zjistili jsme, že v případě aromatických ketonů účinnost inhibice lineárně stoupala s elektronovou hustotou na karbonylovém kyslíku [10]. Podíváme-li se blíže na vodíkovou vazbu mezi fenolem a funkční skupinou aditiva, zjistíme, že atom kyslíku v reagujícím fenolu je zápornější než atom kyslíku fenolu, který se vazby neúčastní. Zápornější kyslík vstupuje do další vodíkové vazby s nejbližším fenolem atd. Tímto způsobem se utvoří celé „vlákno“ fenolů spojených vodíkovými vazbami. Záměrně používáme termín „vlákno“, abychom tuto strukturu odlišili od molekulových řetězců polymerů.

Fenolová vlákna mají při inhibovaném rozpouštění rezistů klíčovou roli. Acidita fenolů ve vláknu je podstatně nižší než acidita volných fenolů. Je to způsobené tím, že vodíky ve skupinách OH mají kovalentní vazbu s jedním atomem kyslíku a vodíkovou vazbu s druhým. Jejich vazby jsou tedy mnohem silnější než vazby vodíků volných fenolů, a proto jsou méně disociovány. Můžeme si to ukázat na aciditě (hodnotách pKa) novolakové pryskyřice po přidání stoupajícího množství inhibujících ketonů.

V důsledku klesající acidity pryskyřice se rychlost jejího rozpouštění ve vodném alkalickém roztoku působením fenolových vláken snižuje.

Dnes se o sítích tvořených vodíkovými vazbami hovoří poměrně běžně v biologii, ale tehdy byl koncept „vláken“ tvořených vodíkovými vazbami nový a k našemu modelu se přistupovalo skepticky. Otázkou bylo, zda fenolová vlákna opravdu existují. Abychom jejich existenci dokázali, měřili jsme viskozitu roztoků novolaku za přítomnosti inhibitorů.

Inhibitory vyvolaly velký nárůst viskozity. Tomu odpovídá i nárůst teploty skelného přechodu, který jsme zaznamenali pro směs tuhého novolaku s různým podílem daného inhibitoru.

Obojí lze považovat za přesvědčivý důkaz vláknité struktury.

To nás přivádí k poslední otázce: co se stane, je-li inhibovaný novolakový film vystaven záření? Fotocitlivou částí inhibitoru je diazonaftochinon, jehož fotochemické vlastnosti popsal již Wolff [13]. Diazonaftochinon absorbuje jedno ze světelných kvant a uvolňuje dusík, což vede ke smrštění molekuly a popř. k vytvoření karboxylové kyseliny.

Právě karboxylové kyselině připisoval Oskar Sues, vynálezce novolak-diazochinonové technologie, dramatický vliv na rychlost rozpouštění ozářeného novolaku. My jsme si však byli poměrně jistí, že vliv karboxylové kyseliny na tento proces je jen malý. Snažili jsme vymyslet, jak jinak by mohla diazochinonová fotoreakce ovlivňovat molekulu novolaku, ale nepřišli jsme na nic nového. A pak nás to napadlo: Wolffova reakce je exotermická a probíhá rychle, proto uvolňuje do okolí velké množství tepla. Uvážíme-li dosah teplotní vlny, zjistíme, že teplota v bezprostřední blízkosti reagujících diazochinonů stoupne o více než 200 °C. Právě vysoká teplota rozruší fenolická vlákna, ta se rozloží na řadu izolovaných fenolů, které jsou nyní mnohem kyselejší, než když byly spojené ve vláknech vodíkovými vazbami. Zvýšení rychlosti rozpouštění je tedy způsobeno především rozpadem fenolických vláken, účast karboxylové kyseliny z Wolffovy redukce má z tohoto hlediska jen malý význam.

Měřili jsme rychlost rozpouštění identických novolakových filmů, u nichž jsme zvyšovali množství klasického inhibitoru. Měření jsme opakovali po úplném ozáření filmů a pak ještě jednou po exponování filmů a jejich vytvrzení při 70 °C po dobu 30 minut.

Vytvrzení odstranilo karboxylovou kyselinu, a přesto se vytvrzené filmy rozpouštěly stejnou rychlostí jako čistý novolak. Z výše uvedeného plyne, že rozpad fenolických vláken je exotermická reakce, při níž diazochinon funguje jako lokální zdroj tepla, který se zapíná světelným paprskem [14, 15].

Výsledky své práce jsme představili v roce 1997 na konferenci v San Jose, kterou pořádala Society of Photographic Scientists and Engineers. Většina lidí nám nevěřila, ale ti, kteří nám dali za pravdu, si uvědomili možnost nahradit fotochemickou reakci diazochinonu externím zdrojem tepla. Tři měsíce po skončení konference mě pozvali do laboratoří Kodaku v Coloradu. Když jsem tam přijel, vyfotografovali nás digitálním fotoaparátem a vzápětí zhotovili tiskovou desku přímo z paměti fotoaparátu pomocí počítače, který ovládal infračervený laser. A obrázek na následující straně je fotografie této tiskové desky.

Právě tehdy jsme si poprvé uvědomili obrovský průmyslový význam termických tiskových desek. Náš tým na Polytechnické univerzitě se zabýval aplikací rezistů pro mikrolitografii. Věděli jsme, že je možné diazochinon na standardních tiskových deskách nahradit infračerveným laserem, ale mylně jsme se domnívali, že tiskový průmysl má k dispozici všechny typy desek, jaké by mohl potřebovat. Neuvědomili jsme si, že se tiskový průmysl zoufale snažil přizpůsobit digitálním technologiím. První se o to pokusila kanadská firma CREO. Použili počítačem řízený laser, kterým bod po bodu exponovali tiskovou desku. To je vlastní podstata tiskové metody „computer-to-plate“ (CtP)4. Tato metoda má ohromné výhody: nevyžaduje optickou předlohu a až do okamžiku přípravy samotné tiskové desky je možné využít editační možnosti počítače. Přednosti metody CtP jsou tak velké, že si nikdo v tiskovém průmyslu nemohl dovolit je ignorovat.

O tom jsme ale vůbec nevěděli. Chyběla nám také informace, že infračervené lasery jsou mnohem levnější a spolehlivější něž ultrafialové. Proto se firmy Kodak i AGFA usilovně snažily vyvinout tiskovou desku citlivou na infračervené záření. Oběma společnostem se to podařilo jen napůl. Jejich desky byly málo kontrastní, byly jen slabě inhibované. Krátce po zmíněné konferenci v r. 1997 Kodak zažádal o patentování základního principu termických tiskových desek. Do řízení zasáhla AGFA s odvoláním na naši práci. Tím vznikla zdlouhavá soudní pře, na jejímž konci musel Kodak svou přihlášku stáhnout. Společnosti Kodak, AGFA, Fuji a Mitsubishi si později patentovaly pouze různé inhibitory, neboť princip inhibice byl nyní známý. Tyto patenty z let 2000 a 2001 platí dodnes.

Nové inhibitory umožnily zobrazování ve vyšším kontrastu a nastartovaly následný rychlý rozvoj termických tiskových desek, které jsou dnes hlavním tiskovým médiem. V celosvětovém měřítku teď termické tiskové desky představují 80 % všech tiskových desek a metoda CtP s využitím termických desek je odvětvím s desetimiliardovým ročním obratem.

V roce 2002 jsme publikovali své výsledky v časopise European Polymer Journal [15] a mysleli jsme si, že tím je tato kapitola uzavřená. Ale v listopadu 2003 se stalo něco neočekávaného: Z Barcelony nám zavolal Angličan Jonathan Bentley a představil se jako výrobní manager společnosti IPAGSA, která se zabývá výrobou termických tiskových desek. Řekl, že nově vyrobené termické desky lze stabilizovat, tzn. dosáhnout větší shody ve fotografické odezvě, pokud se jeden nebo dva dny uchovávají při 60 °C a relativní vlhkosti 50 až 60 %. Bentley měl pocit, že tímto postupem se zvýší míra inhibice desek. Volal proto, aby se poradil, zda by jeho poněkud záhadná pozorování mohla být správná. Náš tehdejší telefonát trval velmi dlouho, ale po jeho skončení jsme měli pocit, že jsme oba tomuto jevu porozuměli.

Míra inhibice tiskových desek závisí na průměrné délce fenolových vláken, která se vytvoří z molekul inhibitoru. My jsme do té doby věřili, že délka vláken závisí na účinnosti inhibitoru, ale nyní jsme museli tento předpoklad poupravit: délka vlákna závisí výhradně na vzájemných polohách skupin OH. Ve skutečnosti mohou hydroxylové skupiny v pryskyřici reagovat a vytvořit vlákno s vodíkovými vazbami i bez přítomnosti nějakého inhibitoru. Inhibitory neovlivňují délku vlákna, ale elektrostatickým efektem zvyšují sílu vodíkových vazeb, a tím snižují kyselost pryskyřice a míru jejího inhibovaného rozpouštění. Jakmile molekula inhibitoru polarizuje skupinu OH, její vliv se rozšíří i na ostatní hydroxylové skupiny ve vlákně. Vlákno se ukončí, až když už není v dosahu žádná skupina OH, která by mohla vytvořit další vodíkovou vazbu. V tom okamžiku je důležitá přítomnost vody: molekula vody se vmezeří mezi dvě skupiny OH a vytvoří mezi nimi přemostění.

Molekula vody může vytvořit vodíkové vazby s oběma skupinami OH, a tak prodlouží fenolové vlákno. Výsledkem je, že povrchová vrstva povlaku, která jedině obsahuje molekuly vody, je silněji inhibována než zbytek filmu, přesně jak to pozoroval Jonathan Bentley. Tento jev je podrobně popsán v časopise Journal of Imaging Science and Technology [16].

Jaký z toho všeho plyne závěr? Uvědomil jsem si, že jsem se, byť v roli druhých houslí, účastnil revoluce, kterou v průběhu 20. století způsobily polovodiče. Systém vytváření počítačových čipů je nedílnou součástí technologie, která změnila naše životy. Abychom tomuto systému porozuměli, musíme nahlédnout hluboko pod povrch jevů. Když jsme se snažili porozumět principu zesítění KTFR, objevili jsme nitreny, skupinu molekul, která se dnes považuje za součást organické chemie. Vysvětlili jsme, jak kovové ionty zabraňují blednutí barviv. A konečně jsme objasnili molekulární mechanismus dějů ovlivňujících vlastnosti rezistů z novolaku a diazochinonu. Zjistili jsme, že má původ v tvorbě fenolických vláken, která svým zcela nechemickým uspořádáním připomínají některé nedávno objevené biologické systémy. Toto konstatování dává metodě zobrazování světa pomocí počítače znovu lidský rozměr. Jako nezamýšlený vedlejší efekt jsme objevili velmi účinné inhibitory rozpouštění, které z termických tiskových desek udělaly to, čím dnes jsou: nejdůležitější médium tiskového průmyslu.

Naučil jsem se jednu věc – věda není obsažena jen ve vzorcích a rovnicích, ale potřebuje také být vyprávěna jako příběh. Pochopení přichází skrze jazyk a vhodné vyjádření myšlenek, které může posluchače dovést k jejich skutečnému pochopení, vyžaduje od učitele téměř básnický výkon. Nikdy jsem si nemyslel, že by si naši studenti v Praze uvědomovali tento aspekt našich přednášek, ale pak jsem dostal dopis od bývalé studentky, nyní babičky, která vzpomínala na dobu strávenou na vysoké škole takto: „ … poslouchali jsme vás se zatajeným dechem a vnímali jsme možná víc krásu jazyka než obsah sdělení“. Považuji to za kompliment, přestože bych měl být vlastně zklamaný, že obsah byl odsunut až na druhé místo. Nevadí mi to i proto, že vím, že obsah a forma jsou nerozlučně spojené a nemohou selhat, když působí pospolu. Uvědomil jsem si také, že učit československou poválečnou generaci fyzikální chemii bylo možná nejzajímavější a nejúspěšnější zaměstnání v mém životě. Naši studenti byli inspirujícím publikem. Národ byl vyhladovělý po vědecké kultuře, studium se bralo velmi vážně a během velmi krátké doby prodělala česká věda bouřlivé znovuzrození. Byl to unikátní moment v evropské historii.

Odkazy

[1] Reiser, A.; Frazer V. Ultra-violet Absorption Spectra of Aromatic Nitrenes and Dinitrenes. Nature 1965, 208 (5011), 682-683. DOI: doi:10.1038/208682a0.

[2] Reiser, A.; Terry, G. C.; Willets, F. W. Observation of the Nitrene in the Flash-photolysis of 1-Azidoanthracene. Nature 1966, 211 (5047), 410. DOI: doi:10.1038/211410a0.

[3 Reiser, A.; Leyshon L. J. Radiative and Nonradiative Transitions from the First Excited Singlet State in Methyl Substituted Benzenes. J. Chem. Phys. 1972, 56 (2), 1011. DOI: 10.1063/1.1677204.

[4] Reiser, A.; Wright, T. R. Radiative and nonradiative transitions from the first excited singlet state of methyl-substituted naphthalenes. J. Chem. Phys. 1973, 59 (6), 3433. DOI: 10.1063/1.1677204.

[5] Kautsky, H.; de Bruijn, H. Die Aufklärung der Photoluminescenztilgung fluorescierender Systeme durch Sauerstoff: Die Bildung aktiver, diffusionsfähiger Sauerstoffmoleküle durch Sensibilisierung. Naturwissenschaften 1931, 19 (52), 1043. DOI: 10.1007/BF01516190.

[6] Graves, H. M.; Johnston, L. G.; Reiser, A. The effect of metallization on singlet oxygen formation by azodyes. J. Photochem. Photobiol., A 1988, 43 (2), 183–192. DOI: 10.1016/1010-6030(88)80017-0.

[7] Huang, W. Y.; Lin, A. A.; Reiser, A. Reactant preordering in solid polymer matrixes. 3. Triplet sensitized blends of donor-acceptor substituted poly(vinyl cinnamates). Macromolecules 1991, 24 (16), 4600–4604. DOI: 10.1021/ma00016a019.

[8] Jian-Ping Huang; Johnston, L. G.; Reiser, A. The dissolution of novolak in aqueous alkali. Macro-molecules 1989, 22 (10), 4106–4112. DOI: 10.1021/ma00200a051.

[9] Lin, Ch.-Ch.; Yeh, T.-F; Reiser, A.; Honda, K.; Beauchemin, B. T. Mechanism of dissolution inhibition in phenolic resins. Proc. SPIE 1993, 1925, 647–656.

[10] Jha, S.; Reiser, A. A New Design Principle for the Photoactive Components (PACs) of Dissolution Inhibition Resists. Macromolecules 1998, 31 (19), 6549–6553. DOI: 10.1021/ma980574c.

[11] Han, Y.-K.; Reiser, A. Length of Phenolic Strings in Dissolution Inhibition Resists. Macromolecules 1998, 31 (25), 8789–8793. DOI: 10.1021/ma981090j.

[12] Shih, H.; Reiser, A. A Percolation View of Novolak Dissolution. 4. Mechanism of Inhibitor Action. Macromolecules 1995, 28 (16), 5595–5600. DOI: 10.1021/ma00120a026.

[13] Wolff, L. Über Diazoanhydride (1,2,3-Oxydiazole oder Diazoxyde) und Diazoketone. Justus Liebig‘s Annalen der Chemie 1912, 394 (1), 23–59. DOI: 10.1002/jlac.19123940104.

[14] Reiser, A.; Shih, H.-Y.; Yeh, T.-F.; Huang, J.-P. Novolak-Diazoquinone Resists: The Imaging Systems of the Computer Chip. Angew. Chem., Int. Ed. Engl. 1996, 35 (21), 2428–2440. DOI: 10.1002/anie.199624281.

[15] Reiser, A.; Huang, J.-P.; He, X.; Yeh, T.-F.; Jha, S.; Shih, H.-Y.; Kim, M. S.; Han, Y. K.; Yan, K. The molecular mechanism of novolak–diazonaphthoquinone resists. Eur. Polym. J. 2002, 38 (4), 619–629. DOI: 10.1016/S0014-3057(01)00230-0.

[16] Reiser, A.; Barinov, V. Molecular Mechanism of the Water Vapor Treatment of Thermal Printing Plates. J. Imaging Sci. Technol. 2009, 53 (2), 020504-(4).

[17] Augarten, S. State of the Art: A Photographic History of the Integrated Circuit; Ticknor & Fields: New Haven a New York, 1983.

Kvalita reprodukcí je limitována kvalitou dobových fotografických a tištěných předloh.

Obrázky na straně 13, 14 a 15 převzaty z citace [17].

ARNOŠT REISER

ŽIVOT S VĚDOU 1939–2009

ARNOŠT REISER

Život s vědou 1939–2009

Vydavatelství VŠCHT Praha 2010

ARNOŠT REISER

Život s vědou 1939–2009

Vydavatelství VŠCHT Praha, 2010

OSOBNOSTI ČESKÉ VĚDY

Tuto publikaci vydavatelství VŠCHT Praha

vydává pod záštitou

Učené společnosti České republiky

Překlad po odborné stránce přehlédl Ing. Josef Šobr, CSc.

© Arnošt Reiser, 2010

Translation © Blanka Klimešová, 2010

Cover Design © Dana Husníková, 2010

Typo Design © Vydavatelství VŠCHT Praha, 2010

ISBN 978-80-7080-753-8

OSOBNOSTI

ČESKÉ

VĚDY

ARNOŠT REISER

Život s vědou 1939–2009

Z anglického originálu My Science přeložila Mgr. Blanka Klimešová

Překlad po odborné stránce přehlédl Ing. Josef Šobr, CSc.

Vydala: Vysoká škola chemicko-technologická v Praze

Vydavatelství VŠCHT Praha

Technická 5, 166 28 Praha 6

Odpovědná redaktorka: Ing. Eva Dibuszová, Ph.D.

Odborná redaktorka: RNDr. Eva Juláková, CSc.

Grafická úprava a prepress: Dana Husníková

Vytiskl: KANAG TISK, s. r. o., Technická 5, 166 28 Praha 6

Počet stran: 40

Vydání: první (vychází v české i v anglické verzi)